"Nuori tyttö istui hievahtamatta rippituolissa... "
" ...ja kuunteli isänsä askelia kirkon vanhoilla portailla. "
"Ne vaimenivat lopulta täysin. Hän tunsi papin läsnäolon... "
Sinä perjantai-iltapäivänä viime helmikuussa -
luin James Leerin tarinaa luovan kirjoittamisen ryhmälleni.
Hän oli kirjallisuuden opiskelija ja eli yksin synkässä maailmassaan.
"Hän puri huultaan ja sulki silmänsä ääneti. "
Tarinat olivat yhtä iloisia kuin James itse. Ajatukseni harhailivat.
Se saattoi liittyä siihen, että vaimoni oli jättänyt minut aamulla.
Tai ehkei sittenkään. Minut oli jätetty aiemminkin.
Muut opiskelijat tiesivät Jamesin herkkyyden -
ja kohtelivat häntä silkkihansikkain.
Mikä teitä katolilaisia oikein riivaa?
Riittää jo. Yritetäänpä olla rakentavia, kiitos.
- Howard, mitä sanot? - Se oli kamala.
Hänen juttunsa ajavat minut itsemurhan partaalle.
En tarkoittanut rakentavalla tuota, Howard.
- Hannah. - Emme ehkä tajunneet sitä.
Hannah Green oli lahjakas kirjoittaja ja alivuokralaiseni.
Hän oli älykäs ja kiltti ja käytti aina punaisia bootseja.
En ollut koskaan nähnyt häntä ilman niitä.
Hän pystyy unohtamaan meidät, ja se vaatii rohkeutta.
Hyvin sanottu, Hannah. Tähän on hyvä lopettaa.
Muistakaa viikonlopun Wordfest.
Te, jotka kuljetatte VlP-vieraita iltajuhlaan -
tuokaa heidät rehtorin kotiin puoli kuuteen mennessä.
Kiitos. Onko hän kunnossa?
- Kyllä kai. Entä sinä? - Minäkö? Olen. Miten niin?
Kunhan kysyin.
Sammuttaisitko valot?
Tuntui hyvältä olla yksin autossa. Sain selvittää ajatuksiani.
Illalla alkoi Wordfest, yliopiston jokavuotinen kirjailijatapaaminen.
Kustannustoimittajani Terry Crabtree oli tulossa sinne.
Hän toimitti edellisen romaanini, Tuhopolttajan tyttären.
Se teki meistä kuuluisia. Siitä oli kuitenkin jo 7 vuotta -
eikä uusi romaanini ollut vieläkään valmis.
Terry vähät välitti Wordfestistä. Hän halusi vihdoin nähdä kirjani.
Minun piti pidätellä häntä.
- Terve, Tripp. - Mitä kuuluu, Crabtree?
- Hauska nähdä. - Minä otan tuon.
Tässä on uusi ystäväni Antonia...
- Sloviak. - Hauska tutustua.
- Kutsuin Antonian illan juhliin. - Mainiota.
Terry kertoi sinusta. Se oli mielenkiintoista.
Kerroin kirjan julkaisemisesta ja meidän työnjaostamme.
Minä raadan viisi vuotta, ja hän korjaa kirjoitusvirheeni.
- Hän sanoi aivan samaa. - Tunnemme toisemme hyvin.
Siitä on sitä paitsi seitsemän vuotta.
Olen usein rukoillut, että viereeni istuisi tuollainen tyttö.
- Hän on transvestiitti. - Olet pilvessä.
- Hän on silti transvestiitti. - Miten kirja edistyy?
Hyvin. Se on valmis. Teen vielä hieman hienosäätöä.
Hienoa. Haluaisin vilkaista sitä tässä viikonlopun aikana...
- Olen kriittisessä kohdassa. - Sinähän puhuit hienosäädöstä.
- Hion vielä paria yksityiskohtaa. - En halua painostaa sinua.
Minua kyllä painostetaan.
Tiedät varmaan.
- Mikä hiton vekotin tuo on olevinaan? - Tuuba.
- Et kai sinä ostanut tätä autoa? - Jerry Nathan oli minulle velkaa.
Se mies on Jumalallekin velkaa, samoin minulle palkkioni.
Onko hajuvetesi sattumoisin Cristallea, Antonia?
- On. Mistä tiesit? - Arvasin vain.
Wordfest alkoi aina juhlilla Sara ja Walter Gaskellin luona.
Sara oli rehtori eli yliopiston johtaja.
Hänen miehensä oli englannin laitoksen esimies -
eli minun pomoni.
- Onpa kaunis kasvihuone. - Se on mrs Gaskellin harrastus.
- Luulin, että se olet sinä. - Älä viitsi. Menetin tänään vaimoni.
Löydät uuden. Hän on nuori ja kaunis kuten he aina.
- Hei! Hauska nähdä taas, Terry. - Näytätpä sinä upealta.
Anteeksi.
- Miten näillä kengillä voi kävellä? - Se vaatii harjoittelua.
- Emme ole tainneet tavata. - Antonia Sloviak.
Poe. Poe!
- Lopeta, Poe. - Onko tuo sattumoisin Walterin koira?
- Ketä se nyt haukkuu? - Minua edelleen. Se on sokea.
Lopeta jo.
- Minulla on sinulle asiaa. - Niin minullakin sinulle.
Vie vaikka takit yläkerran vierashuoneeseen.
- Jos vain tietäisin, missä se on. - Minä tulen näyttämään.
- Terry. - Me käymmekin sitten peremmälle.
Poe saa näyttää meille paikkoja. Kiitos.
- Onko tuo uusi? - Walter haki sen juuri kehystäjältä.
Sinä ensin.
- Tänä aamuna... - Minä olen raskaana.
Olen varma.
Sepä yllättävää.
Tietääkö Walter, että...?
Se olisi Walterin mielestä enemmän kuin yllättävää.
- Emily jätti minut aamulla. - Hän on häipynyt ennenkin.
Hän on poistunut huoneesta, mutta tullut aina takaisin.
Vai niin.
Eroamme sitten kai puolisoistamme, menemme naimisiin ja saamme lapsen.
- Se on yksinkertaista. - Aivan, yksinkertaista.
Onko tuo Cristallea?
Voi luoja. Käytän samaa hajuvettä kuin transvestiitti.
- Onhan hän transvestiitti? - Ellei ole, Terry pitää siitä huolen.
- Kysyikö hän jo kirjasta? - Kysyi.
No?
Aiotko kertoa hänelle?
En. Ehkä. En tiedä, mitä teen.
En minäkään.
DiMaggion peräkkäisten pelien lyöntiennätys on vaikuttava.
Sitä ei rikota koskaan. Tänne, poika.
- Minun käy sitä sääliksi. - Se osaa kulkea sokeanakin.
Minä en yleensä juo, mutta siitä oli tulossa helvetillinen päivä.
Ja nyt olin Saran aviomiehen ja tämän Poe- koiran seurassa.
- Tapasit näköjään ystäväni. - Hän on hurmaava.
Walter Gaskell kerskui tutkinnollaan, muttei tiennyt vaimostaan ja minusta.
DiMaggio edusti metaforisesti aviomiestä lyöjänä.
Poe oli vainonnut minua alusta asti.
Jokainen nainen haluaisi olla Marilyn Monroe.
Olen aivan samaa mieltä.
Q. Hän oli rikas ja kuuluisa.
Hän julkaisi kirjoja 1,5 vuoden välein. Vihasin häntä.
Paras työni katosi noin vain. Olen joutunut ristiriitaan.
Kysy, onko hän ristiriidassa Hamptonin-talonsa kanssa.
- Grady. - Tiedoksi vain, Q.
Hannah'n kirjoituksia on julkaistu, joten lakkaa pröystäilemästä.
Et kertonut olevasi kirjailija.
Et kysynyt.
- Mitä pidit filmatisoinnista? - Se oli hyvin kirjamainen.
Olen Douglas Triddley Amherstista.
Opiskelijani lukevat Tuhopolttajan tytärtä.
Siksi sitä siis painetaan lisää.
Siinähän sinä olet. Täällä piti olla vuoden 1975 Lafite Rothschildia Q:lle.
Hän puhuu alle tunnin päästä 500 ihmiselle...
- Haluat pitää hänet tyytyväisenä. - Silloin minäkin olen tyytyväinen.
James?
Tämä ei ole oikea. Se kuului äidilleni.
Hän voitti sen pelihallista käydessään katolista koulua.
- Se on aidon näköinen. - Ammuin sillä paperinalleja.
Niitä ei enää valmisteta.
Se tuo onnea. Jotkut kantavat jäniksenkäpälää.
Sinä kannat tuliaseita.
Ei kiitos. En halua menettää tunteideni hallintaa.
Minun ei pitäisi olla täällä.
Kävin Hannah'n kanssa elokuvissa, ja hän pyysi minua tänne.
- Niin minä sitten tulin. - Seurusteletko Hannah'n kanssa?
- En! Mistä niin päättelit? - Rauhoitu.
- Olen vain hänen vuokraisäntänsä. - Pidämme vanhoista leffoista.
- Minkä elokuvan näitte? - Pako Etelämeren saarille.
Frances Farmer tuli hulluksi.
Niin Gene Tierneykin. Hänkin on siinä.
- Kuulostaa hyvältä leffalta. - Se oli OK.
- Olet erilainen kuin muut opettajat. - Sinä olet erilainen opiskelija.
Kuule, siitä iltapäiväisestä...
Olen pahoillani. Homma taisi riistäytyä käsistä.
He inhosivat sitä vielä enemmän kuin aikaisempia juttujani.
Ei se mitään. Kirjoitin sen tunnissa.
Niinkö? Se on uskomatonta.
En saa unta. Makaan sängyssä ja kehittelen tarinoita.
- Onko sinulla kylmä, James? - Vähän.
Mennään sisälle.
- Siellä on vielä kylmempää. - Niin taitaa olla.
Näin kasvihuoneen. Päätin tulla katsomaan sitä.
Se on kuin taivas.
- Taivasko? - Näin yhden elokuvan.
Osa siitä tapahtui taivaassa. Kaikilla oli valkoiset vaatteet.
He asuivat kristallitaloissa.
Minun pitää tästä lähteä.
- Näkemiin, professori Tripp. - James, älä mene.
- Haluan näyttää sinulle erään asian. - Myöhästyn bussista.
Tämä on sen arvoista. Usko pois.
- Minä autan. - Kiitos, kultaseni.
Tule.
Hei, te kaksi. James, tuletko minun kyytiini?
- Lähden kotiin. - Hän tulee minun kyydissäni.
Vie sinä Crabtree ja hänen ystävänsä.
- Missä he muuten ovat? - Täällähän me.
Tervehdys.
James, tämä on kustannustoimittajani Terry Crabtree.
James tietää George Sandersin.
Mr Crabtree ei muistanut, miten Sanders teki itsemurhan.
Lääkkeillä 25.4. 1972 hotellissa Costa Bravassa.
- Oletpa sinä lahjakas. - Hän tuntee filmitähtien itsemurhat.
- Kerro hänelle. - Niitä on niin paljon.
- Kerro parhaat. - Pier Angeli, 1971 tai 1972, lääkkeet.
Donald Barry ampui itsensä 1980. Charles Boyer, 1978, lääkkeet.
Charles Butterworth, muistaakseni 1946, autolla.
Sitä pidettiin onnettomuutena, mutta hän oli suunniltaan.
Dorothy Dandridge, lääkkeet, 1965. Albert Dekker, 1968, hirttäytyi.
William Inch, häkä, 1973.
Carole Landis, en muista vuotta. George Reeves, tv:n Teräsmies -
ampui itsensä. Jean Seberg, lääkkeet tietenkin, 1979.
Everett Sloane, hän oli hyvä, lääkkeet.
Margaret Sullavan ja Lupe Velez, lääkkeet.
Gig Young ampui itsensä ja vaimonsa 1978. Niitä riittää.
- Kerroit ne aakkosjärjestyksessä. - Aivoni toimivat niin.
Lähde kanssamme ulos luennon jälkeen.
- Haluan vain mennä kotiin. - Ei tuossa iässä haluta kotiin.
Opettajatkin lähtevät. Pidä sitä opintoretkenä.
- Onko tuo todella se? - On se.
- Hän piti sitä hääpäivänään. - Niin kuulemma.
- Kosketa vain. - Saanko minä?
Saat.
Hän oli pienikokoinen. Useimmat eivät tiedä sitä.
Hänellä oli niin kapeat olkapäät.
Niin täydelliset.
Hän käytti sitä takuulla vain kerran, sinä päivänä.
Hän oli varmasti hyvin onnellinen.
- Tämä maksoi varmasti omaisuuden. - Niin kai.
Hän ei koskaan kerro Saralle, paljonko hän maksaa näistä.
Taidat olla rehtorin hyvä ystävä.
Melkoisen hyvä. Olen myös hänen miehensä ystävä.
Niin kai, jos kerran tiedät kaapin koodin -
ja saat tulla heidän makuuhuoneeseensa.
Aivan.
Meidän on parasta lähteä lipettiin. James...
Onko kaikki kunnossa, James?
Anteeksi, professori Tripp.
Tämä johtuu kai takista, joka kuului hänelle.
Se näyttää niin yksinäiseltä -
roikkuessaan tuolla komerossa.
Taidan vain olla tänään vähän surullinen.
Niin minäkin, James.
Vaimosi lähdön takia, vai?
Hannah mainitsi siitä.
Se on mutkikas juttu, James.
Meidän pitää nyt lähteä.
Kiltisti nyt. Hyvä poika, Poe. Hyvä poika.
Kiltisti nyt. Hyvä koira.
Helvetti, James. Ammuit tohtori Gaskellin koiran.
- Minun oli pakko. - Olisit voinut repiä sen irti.
Sehän oli hullu. Se hyökkäsi kimppuusi.
Rauhoitu, James. Älä sekoa.
Onko sinulla peiliä? Se on paras tapa tarkistaa, hengittääkö se vielä.
Koira on kuollut. Usko pois. Tunnistan kyllä kuolleen koiran.
Mitä me nyt teemme?
Ensinnäkin annat minulle tuon nallipyssyn.
Professori Tripp, mitä me teemme... tuolle?
Mietin vielä, miten kerron rehtorille, että murhasin hänen miehensä koiran.
- Sinäkö? - Kun lemmikki on murhattu...
...omistaja ei halua kuulla opiskelijansa olevan syyllinen.
Entä professorinsa?
Olen vakituisessa virassa.
Minä autan.
- Se on vielä lämmin. - Jalat edellä.
Onpa iso takaluukku.
Sinne mahtuu tuuba, matkalaukku, kuollut koira ja pukupussi.
Niinhän mainoksissa luvattiin. Crabtreellä on takuulla aineita.
- Kenen tuuba tuo on? - Neiti Sloviakin.
- Saanko kysyä hänestä jotain? - Kyllä hän on.
- Onko ystäväsi Crabtree siis homo? - Enimmäkseen kyllä, mutta ei aina.
Mitäs täältä löytyi? Tämähän näyttää ihan -
ystävältämme herra kodeiinilta. Tämän pitäisi auttaa kipuun.
- Otatko sinä? - Ei kiitos. Pärjään ilmankin.
Siksi siis heiluttelit nallipyssyä rehtorin takapihalla.
Olet vireessä kuin viulu.
Anteeksi. Olen pahoillani.
Yritetäänpä uudestaan.
Minulla on suuri kunnia esitellä kirjailija Quentin Morewood -
joka tunnetaan ystävien kesken nimellä Q.
Minä olen kirjailija.
Kirjailija tietää, että jokaisella on tarina.
Jokaisella baarimikolla ja taksikuskilla on idea -
josta tulisi upea romaani. Teilläkin luultavasti on.
Mutta miten se hyödynnetään?
Mikä on silta inspiraation vesirajasta toteutuksen kaukaiselle rannalle?
Usko. Usko siihen, että juuri se oma tarina on kertomisen arvoinen.
Usko siihen, että itsellä on kyky kertoa se -
ja siihen, ettei huolella kudottu rakenne romahda alla.
Usko siihen, että vastarannalla on joku odottamassa.
Tulen kohta takaisin.
Grady.
- Sait taas kohtauksen, eikö niin? - Onko tilaisuus...
- Onko se ohi? - Lähes. Haluatko nousta istumaan?
- Mikä hätänä? - Ei mikään. Nilkkani vain nyrjähti.
Minun pitää kertoa sinulle eräs asia. Se on rankkaa.
Nouse ylös siitä. Olen liian vanha kieriskelemään lattialla.
- Tänä iltana... - Älä. Tiedän, mitä aiot sanoa.
- En usko, että tiedät. - Rakastat Emilyä.
Tietenkin, hän on nuori ja kaunis. Sinun pitää pysyä hänen luonaan.
- En voi. Hän jätti minut. - Hän tulee takaisin.
Siksi en aiokaan pitää tätä lasta.
Etkö?
En. Eihän se onnistuisi.
Vai onnistuisiko muka sinusta?
En tiedä, mutta tiedän, kuinka tärkeää se on sinulle...
Etkä tiedä. Haista paska, kun sanot, ettei se onnistu.
Se voisi onnistua, Grady.
Siellä lopetellaan varmaan jo. Mennään.
Kenen ase tuo on?
- Se on matkamuisto Baltimoresta. - Onpa se raskas. Se haisee...
- ...ruudilta. - Nalleilta.
Osuit.
Rakastan sinua, Grady.
Ovet pitivät kovaa ääntä. Se oli noloa. Hänet piti kantaa ulos.
- Onko hän kunnossa? - Hän selostaa.
He suuntasivat miestenhuoneeseen, mutta ehtisivätkö he ajoissa?
Terry Crabtree ja James Leer.
Vain sinä voit tehdä sellaisen virheen. Odota tässä.
- Tarvitsen kyydin. - Minä vien sinut.
Voin kyllä selittää.
Etkö olisi voinut heittää sitä ressukkaa kengällä?
- Antonia... - Tony näin kotioloissa.
Tony, olen pahoillani, ettei Terryn kanssa sujunut.
Ystäväsi näyttää keräävän outoja hoitoja.
Hänellä on sellainen tapa. Hän taitaa olla vähän sekaisin.
- Siksikö, että hänen uransa on ohi? - Sanoiko hän niin?
Häntä ei kuulemma ole onnistanut yli viiteen vuoteen -
ja häntä pidetään New Yorkissa säälittävänä.
Hän uskoo uuden kirjasi olevan niin hyvä, että hän saa pitää työnsä.
Et kuulemma kuulu niihin, jotka tekevät hyvän kirjan -
ja menevät sitten täysin lukkoon lakaten kirjoittamasta.
Voit jättää minut tähän.
Minun pitää mennä. Pelastan James Leerin.
Ehkä sinun pitäisi mennä kotiin. Taidat itsekin kaivata pelastusta.
- Terve, Grady! - Mitä kuuluu?
Saisinko tupla-Dickelin jäillä? lstun tuolla.
- Onko tuo pelkkää olutta? - Enimmäkseen.
Teitte ilmeisesti ratsian Crabtreen lääkevarastoon.
- Missä kaikki ovat? - Sara ja Walter lähtivät.
He halusivat kai käpertyä sohvalle Poen viereen.
- Hän on aivan sekaisin. - Hän on kirjoittanut kirjan.
- Tiedän. Hän aloitti sen syksyllä. - Ja sai loppuun talvilomalla.
- Onko hänestä mihinkään? - Ei vielä.
- Luen sen silti. - Älä viitsi. Hän on opiskelijoitani.
- Enkä tiedä, onko hän... - Aivan varmasti. Näen hänessä itseni.
Niin varmasti, mutta juttu ei ole niin yksinkertainen.
Hän on sitä paitsi vähän tolaltaan. Hän hölmöili tänään.
- Seksuaalinen hämmennys olisi liikaa. - Päinvastoin. Se voisi auttaa.
Tupla-Dickel jäillä.
Oola...
Kiitos, Oola.
Kippis.
Voi luoja. Näetkö saman kuin minä? Aloitetaan. Sinä ensin.
James Brown - hiusklubin puheenjohtaja.
- Hän on kärpässarjan nyrkkeilijä. - Ei vaan jockey nimeltä Curtis.
Hardapple. Hyvä on, Vernon Hardapple.
Arvet jäivät siitä, kun hän tippui hevosen selästä.
Hän on särkylääkekoukussa.
- Hän asuu äitinsä kanssa. - Ja hänellä on pikkuveli...
Tallipoika nimeltä Claudelle.
Äiti syyttää Vernonia Claudellen kuolemasta.
- Koska... - Koska...
Hän kuoli, kun gangsteri Freddy Nostrils yritti ampua hänen hevosensa.
Claudel hyppäsi eteen.
Vernon oli palkannut tappajan.
- Tuo oli hyvä. - Hän kuuli kaiken, mitä sanoimme.
Tule tanssimaan, ope.
- Ei... - Tule nyt.
Olen lukenut taas Tuhopolttajan tytärtä.
Se on niin kaunis, Grady. Se on niin luonnollinen.
lhan kuin lauseet olisivat vain odottaneet sinua tyylin taivaassa.
- Kiitos. - Omistuskirjoituksesi on ihana.
- En vain ole niin viaton kuin luulet. - Toivottavasti tuo ei ole totta.
Viattomuutta tarvitaan.
Tälle pojalle maistuisi iso kokis.
- Anna minä autan. - Ei tarvitse.
- Tavataan autolla. - Vai niin. Hyvä on.
Anna avaimet. Otan tavarani takaluukusta.
- Se on jumissa. Minä hoidan sen. - Jos kerran haluat...
...professori.
Katso, että James on kunnossa, ennen kuin jätät hänet yksin.
En tiedä, minne veisin hänet.
- Etkö tiedä, missä James Leer asuu? - En ole käynyt hänen luonaan.
- Sepä outoa. - James on outo.
Hänen tätinsä asuu Sewickley Heightsissa.
Se ei kyllä ollut tädin asunto. Hän oli siellä vain töissä.
- Tarvitsen reppuni. - Mistä hän puhuu?
Laukustaan. Vihreästä rumiluksesta, jota hän kantaa mukanaan.
- Se taisi jäädä sisälle. - Helvetti! Se jäi auditorioon.
- Tahdon reppuni! - Vie hänet minun luokseni.
- Minne minä laitan hänet? - Autotallikin kelpaa tuossa kunnossa.
Olen hereillä, jos haluat puhua myöhemmin.
- Avaa se takaluukku! Minä kuolen! - Joo joo.
Ajatko sinä tätä vuoden 1966 ruskeaa Ford Galaxie 500:aa?
- Tämä on minun. - Paskat! Se on minun!
- Olet väärässä. - Paskat!
Painu kotiin äitisi helmoihin, Vernon.
- Mitä sinä siinä tuijotat? - Sinua.
Aja. Kaasu pohjaan, ilonpilaaja! Voisimmeko lähteä?
- Mikä sinua vaivaa? - Arvaa.
- Poika oli tajuton. - Kenenhän ansiosta?
- Yritin rauhoittaa häntä. - Totta tosiaan, pilleritohtori.
Jarruta!
- Mikä häntä riivaa? - Peruuta.
Kierrä hänet.
- Minä pysäytän sinut! - Tuskinpa vain!
- Mitä nyt? - Tämä on yksisuuntainen.
Aja, aja!
Varo. Hän tuli takaisin.
- Mitä nyt? - Oletko hänellekin kirjan velkaa?
Voit tietysti ajaa hänen ylitseen.
Mitä hittoa tuo oli olevinaan?
Hän hyppäsi konepeltini päälle.
- Odottakaa tässä. Palaan pian. - Minne me nyt lähtisimme?
Hetkinen.
Professori Tripp.
Tulit kai hakemaan reppua. Minä olen Traxler. Sam.
Näin käsikirjoituksen, ja kun ilmestyit paikalle...
Rakkauden kulkue. Se oli siis totta. Nilkki oli saanut kirjansa valmiiksi.
- Onko se hyvä? - En tiedä. Voi ollakin.
Tilanne oli tämä: jossain yön selässä -
manhattanilainen kustannustoimittaja kiersi Pittsburghia -
suosittu kirjailija vieressään -
ja kuollut koira takaluukussaan.
Ovatko jutut Errol Flynnistä totta?
Että hän siveli paprikaa kaluunsa -
jotta se tuntuisi...
...tytöstä paremmalta?
- Mistä hitosta minä sen tietäisin? - Sinähän luet hänen elämäkertaansa.
Totta se on. Hän hieroi siihen milloin mitäkin.
Salaatinkastiketta, lampaan jauhelihaa...
Sairasta.
Aina kun ihmettelin, mitä Sara minussa näki -
ja ihmettelin sitä usein -
tulin aina siihen tulokseen, että hän rakasti lukemista.
Hän luki koko ajan. Hän oli koukussa kirjoihin.
Minä tuotin onnekseni hänen lempihuumettaan.
- Onko tuo vaimosi? - Ei. Vaimoni on matkoilla.
Mitä me oikein teemme täällä, professori Tripp?
Ajamme kiertotietä kotiin.
- Ota iisisti, professori Tripp. - Kiitos kyydistä.
Minun piti unohtaa vähäksi aikaa kaikki:
Emily, Sara, varastettu takki ja kuollut koira -
ja kirjoittaa kirjaani. Se oli alun perin pieni kirja.
Arviolta 250-300 sivua.
Se laajeni sittemmin hieman.
Loppu karkasi yhä kauemmaksi.
Mutta loppu oli olemassa. Tiesin sen. Saatoin melkein nähdä sen.
James... Olen ihan kunnossa.
- Menetin vain tasapainoni. - Minä laskin sinut lattialle.
- Kiitos. - Pelkäsin, että tukehdut kieleesi.
Taidat todella kaivata häntä.
Ai tämä...
Käytän tätä kirjoittaessani. Tämä ei ollut Emilyn.
- Siihen liittyy varmasti tarina. - Kyllä, mutta se ei ole kiinnostava.
Onko tuo kirjoitettu kokonaan ykkösen rivivälillä?
- lkävä kyllä. - Kirjoitat tosi suurta kirjaa.
Hannah vakuutteli aina, että kirjoitit, mutta...
- Mutta mitä? - Ei mitään.
Tuhopolttajan tyttärestä vain on aikaa -
ja jotkut opiskelijat pitivät sinua...
- Loppuun kuluneenako? - Kirjoituskammoisena.
- En usko kirjoituskammoon. - Älä.
- Vastaanko minä? - Viitsisitkö?
- Tässä ovat lasisi. - Kiitos.
- Hän ei sanonut nimeään. - Kuka?
- Mies, joka soitti. - Mitä hän halusi?
Hän kysyi, ajaako Grady Tripp ruskeaa vuoden 1966 Ford Galaxie 500:aa.
- Mitä sinä vastasit? - Ajaa.
- Hieno homma, James. - Ajattelin, että...
Huomenta, pojat.
- Huomenta, James. - Huomenta.
Jimmy, Jimmy, Jimmy... Minä menen suihkuun.
Professori Tripp... Miten minä päädyin tänne eilen?
Kukaan ei tiedä, missä asut. Hannah arveli, että viihtyisit sohvallani.
Teinkö jotain ennen sitä? Siis jotain pahaa.
Ammuit englannin laitoksen esimiehen koiran -
ja varastit hänen kallisarvoisimman muistoesineensä.
Voi helvetti. Tee itsellesi palvelus ja piiloudu.
- Huomenta. - Huomenta.
- Professori Tripp? - Kyllä vain.
Osallistuitte eilen Sara ja Walter Gaskellin juhliin.
- Mistä on kyse? - Gaskellien komeroon murtauduttiin...
...ja koira on kateissa. Näittekö ketään epäilyttävää?
Kukaan ei ollut erityisen epäilyttävän näköinen.
Kysyisin vielä opiskelijastanne James Leeristä.
Satutteko tietämään, mistä löytäisin hänet?
- Minulla on numero työhuoneessani. - Antaa olla. Löydämme hänet kyllä.
- Huomenia. - Hyvää päivän jatkoa.
Siinähän sinä olet. Meidänhän piti jutella illalla.
- Olin... - Professori Tripp.
- Kuulin, mitä hän sanoi. - Milloin syödään aamiaista?
- Mitä me nyt teemme? - Odota hetki. Haloo.
- Grady. - Sara.
Onneksi olet kotona. Et usko, mitä tapahtui.
Odota ihan pieni hetki, kulta.
- Saanko kysyä yhtä asiaa? - Totta kai.
- Minne me menemme? - Minulla on hieman asioita.
- Tapaan vaimoni. - Senkö, joka jätti sinut?
Juuri sen.
- Helvetti soikoon! - Sinusta vuotaa verta.
Älä helvetissä, James.
Missä sinä oikein asut?
Edes Hannah Green ei tiennyt asuntosi sijaintia.
Minut heitettiin pihalle.
Tai ei oikeastaan. Minua pyydettiin lähtemään.
- Siihen liittyy varmasti tarina. - Kyllä, mutta se ei ole kiinnostava.
Missä sinä majailet?
Linja-autoasemalla.
Se on ihan OK. Tunnen yösiivoojan, ja kamani ovat rikkinäisessä lokerossa.
Jessus sentään, James.
- Kuinka kauan? - Pari viikkoa.
Siksi minulla on asekin. Turvallisuuden vuoksi.
- Olisit kertonut jollekulle. - Kenelle?
En tiedä. Minulle.
Jamesin tarina oli kuin huonoa kirjallisuutta.
Muissa olosuhteissa olisin miettinyt, missä tarun ja toden raja kulki -
mutta minulla oli muuta mietittävää.
Gaskellien talo näytti autiolta. Wordfestiä vietettiin yliopistolla.
- Mitä me... - Älä lotraa sitä mehua. Se on hapanta.
En voi sille mitään. Mikä minua oikein vaivaa?
Sinulla on krapula. Mitä luulisit?
Tulen kohta takaisin.
Minun piti saada puhua Saran kanssa -
mutta pieni lahja sai riittää tältä erää.
Onko syyllinen olo?
- Löit luurin korvaani, kusipää. - Olen pahoillani, Sara.
- Se oli huono hetki. - Walter on sekaisin.
Joku varasti eilen Marilynin takin.
- Poekin on kateissa. - Kuulin siitä.
- Niinkö? Mistä? - 12-vuotias poliisi kävi luonani.
Tunnustitko? Huone oli täynnä sormenjälkiäsi.
- Olivatpa he nopeita. - Se oli vitsi. Haloo!
Aivan, aivan.
Kuule, minun pitää kertoa sinulle jotain eilisestä.
Selvä.
Minä...
Haluan olla kanssasi.
- Tuo tuli tosiaan suoraan sydämestä. - lhan totta. Tarkoitan sitä.
Uskon, että haluat olla kanssani, mutta se ei riitä.
- Tiedän, millä panoksilla pelaamme. - En usko, että tiedät.
Ei se mitään. En ole vielä päättänyt.
- Lapsen suhteen. - Ja sinun.
En aio piirtää sinulle karttaa, Grady. Saat suunnistaa itse.
Miksi autosi on tuolla? Kuka siellä istuu?
James Leer.
- Mitä hän täällä tekee? - Autan häntä parissa asiassa.
Onnenpoika.
Hän näytti ottavan sen hyvin.
Sopivaa hetkeä ei oikein tullut.
- Haluatko lähteä ajelulle, James? - Haluan.
- Onko tämä Humboldtin piirikunnasta? - Ehkä.
- lsä saa tätä lääkäriltään. - Onko hänellä viherkaihi?
Paksusuolen syöpä. Se on skandaali.
Vanhempani asuvat pikkukaupungissa.
- Missä? - Carvelissa.
- Missä se on? - Scrantonin lähistöllä.
En ole kuullutkaan siitä.
Se on hirveä paikka. Siellä on kolme motellia ja mallinukketehdas.
- lsä oli siellä töissä 35 vuotta. - Mallinukketehtaassako?
Seitzin muovitehtaassa. Hän tapasi äitini siellä.
Äiti oli ruokalassa keittäjänä. Sitä ennen hän oli tanssija.
- Millainen tanssija? - Sellainen kuin asiakkaat halusivat.
Eikö äitisi käynyt katolista koulua?
Kun me lankeamme, lankeamme kunnolla.
Sinähän et halunnut menettää tunteidesi hallintaa.
Odotin ehkä vain sopivaa hetkeä.
Olin tullut vaimoni lapsuudenkotiin selvittämään asiat.
Tulin lopettamaan suhteen niin, että Emilylle jäisi parempi mieli.
Tai minulle.
En itse asiassa ollut varma, miksi olin siellä.
- Konepeltisi päälle on hypätty. - Mistä tiedät?
Siinä on takamuksenjälki. Haluatko? Nämä ovat mielettömiä.
Jos poltat sätkän loppuun, alat jyrsiä laatikkoa.
- Ehkä hän ei tullut tänne. - Kyllä tuli. Odotetaan nyt vain.
Voit sillä aikaa luikerrella tuosta sisään.
Ei hätää. Emily ei ole käyttänyt avaimiaan nuoruusvuosien jälkeen.
- Olet melkein yhtä laiha kuin hän. - En minä sitä.
Muistin vain, mitä autossa on.
Takaluukussa.
Aivan. Yritetään olla ajattelematta sitä.
Kiitos.
- Täällä on hyvä tunnelma. - Niin on.
Tällaisessa talossa on mukavaa herätä jouluaamuna.
Tulen kohta takaisin. Ole kuin kotonasi. Soitan yhden puhelun.
Hyviä vaikutteita ei olekaan. Vaikutteet ovat aina moraalittomia.
- Miksi? - Elämän tarkoitus on henkinen kehitys.
Oman luonteen tiedostaminen. Siksi me olemme täällä.
Ihmisen tulee elää täysillä ja muuttaa tunteet ja unelmat todeksi.
Tajusin Emilyn tavaroiden keskellä istuessani, etten tuntenut häntä.
Olimme eläneet avioparina, mutta vasta kun poistuin kotoa -
ja olin Saran kanssa, tunsin olevani kotona.
Rehtorille.
Kiusauksesta pääsee eroon vain taipumalla siihen.
Vastustelu saa sielun kaipaamaan kiellettyä.
Kiitos.
- Haloo. - Hei, Sara. Grady tässä.
- Missä sinä olet? - Kinshipissä. Meidän pitää puhua.
- Vai Kinshipissä. - Niin, mutta en soita sen takia.
Olet Emilyn luona.
- Täällä ei ole ketään. Minä vain... - Pyyhit pölyjä, vai?
En ole täällä tekemässä sovintoa Emilyn kanssa, Sara.
Sama se. Päätät itse, miten haluat elää elämäsi.
- Sinä et ymmärrä, Sara. - Ehkä en, mutta haluan sanoa jotain.
- Kuuntele tarkasti, Grady. - Hyvä on.
En voi odottaa sinua, koska se saattaisi kestää ikuisuuden.
Teen siis päätöksen itse. Kuulemiin, Grady.
Comebackin tekeminen... On varmaan kamalaa olla entinen tähti.
Älä puhu noin. Sinä pelotat minua.
Meidän täytyy tehdä kovasti työtä ja ansaita rahaa.
Hei.
Se on tulehtunut. Puhdistan sen, mutta sitten menet lääkäriin.
Onko poika opiskelijoitasi?
On. Hän on hyvä poika. Hän on vain hieman sekaisin.
Hän tarvitsee varmasti vain hieman apua.
- Missä Emily on, Hank? - En tiedä, pitäisikö minun kertoa.
En aio väijyä häntä. Haluan vain pyytää anteeksi.
En yritä saada häntä takaisin. Suhteemme ei ole toiminut aikoihin.
Emilystä tuntui, ettet tukenut häntä.
Hänestä oli tuntunut siltä jo pitkään.
Hän on käymässä Linda Ashbyn luona Philadelphiassa.
He opiskelivat yhdessä Wellesleyssä. Linda asui luonanne viikon.
Ai Linda!
Minulla on univelkaa. Kustannustoimittajani on käymässä.
- Yritän saada kirjani valmiiksi. - Sen kuuluisan kirjan.
Toivottavasti siitä tulee hyvä.
- Minulla on todella hauskaa. - Olen todella iloinen puolestasi.
Jätä aineeni rauhaan.
Se ei sovi amatööreille.
Olet minulle vihainen, koska ammuin tyttöystäväsi koiran.
Se oli hänen miehensä koira.
Miten niin tyttöystäväni?
Hyvä on. Kunpa et olisi ampunut tyttöystäväni koiraa.
Vaikka Poe ja minä emme olleetkaan sydänystäviä -
se ei silti ansainnut luotia rintaansa.
Olet koko ajan niin omituinen, James.
Sen takia luovan kirjoittamisen tyypitkin vihaavat minua.
He vihaavat sinua, koska heistä ei koskaan tule yhtä hyviä.
Juttuni ovat surkeita. Sanoit niin ystävällesi Crabtreelle.
En tarkoittanut sitä niin. Mitä väliä sillä sitä paitsi on?
Mitä väliä sillä on, mitä muut ajattelevat? Useimmat eivät ajattele.
Eivät ainakaan kirjoittamista. Kirjat eivät merkitse enää mitään.
Eivät kenellekään. Eivät enää.
Tuhopolttajan tytär oli tärkeä. Se oli tärkeä minulle.
Tulin tänne opiskelemaan, jotta pääsisin sinun kursseillesi.
Se on yksi syy, miksi halusin kirjailijaksi.
Sen tähden, James, jos en minkään muun -
olen erittäin pahoillani.
- Mitä me nyt teemme? - Tarjoan sinulle ruokaa...
...ja kahvia ja vien sinut kotiin.
Vie saman tien. Minulla ei ole nälkä.
- Sinun täytyy syödä. - Ostan jotain automaatista.
Mistä sinä puhut?
Linja-autoasemalta saa hyviä juustovoileipiä.
Jos viet minut nyt takaisin, Carl ei vie paikkaani.
- Kuka Carl? - Ei mitään.
Varaa meille pöytä.
En anna lahjakkaimman opiskelijani syödä vanhoja voileipiä.
Enkä nukkua linja-autoaseman penkillä. Mene sisään. Tulen kohta.
C-a-r-v-e-I.
Kyllä, olen varma. Se on Scrantonin lähistöllä.
Eikö löydy? Vai niin.
Edessäni on ihminen, joka on kotoisin Carvelista.
On kiintoisaa, että puhelinyhtiön väki on hukannut hänen kotikaupunkinsa.
En keksi tätä omasta päästäni...
Antaa olla. Olin väärässä.
- Haluatko maistaa? - En.
- Siksi sinulla on niitä puuskia. - Mitä puuskia?
Puuskat ovat kuin suoraan Tennessee Williamsin näytelmästä.
- Miksi sinä sitten sanoisit niitä? - En tiedä. Kohtauksiksi.
Olen vain huolissani sinusta.
Huolehdi sinä vain itsestäsi.
- Minne sinä menet? - En minnekään. Syö rauhassa.
- Hyvää iltaa. - Professori Tripp.
- Fred Leer. Tässä on vaimoni Amanda. - Taisin pilata iltanne.
Hyväntekeväisyysjuhlat olivat onneksi matkan varrella.
Jamesille tekisi hyvää viettää viikonloppu perheensä parissa.
Ymmärrämme kyllä.
Selvä. Käynkin sitten hakemassa Jamesin.
Amanda, toivottavasti et pahastu, mutta kävitkö sinä katolista koulua?
Anteeksi kuinka?
- En lähde heidän mukaansa. - Elämäni on nyt vähän sekaisin.
- Niin minunkin. - Kustannustoimittajani on täällä.
- Minun pitää saada kirjani valmiiksi. - En häiritse sinua.
He ovat vanhempasi, halusit tai et.
- Eivätkä ole. - Mitä?
He ovat isovanhempani. Vanhempani ovat kuolleet.
Mies on selvästikin isäsi. Olette aivan samannäköiset.
Siihen on syynsä.
- Älä yritä. - lsoäiti panee minut yöksi kellariin.
Rottien ja sherrylaatikoiden väliin.
- He pitävät minua kummajaisena! - Sinä oletkin. Tervetuloa joukkoon.
Et tajua, millaista se on.
En niin. En silti voi sääliä sinua, koska en edes tunne sinua.
Oletko puhunut viimeisten 1,5 vuorokauden aikana lainkaan totta?
Oletko kertonut mitään itsestäsi?
Halusin vain asua luonasi vähän aikaa. Siinä kaikki.
Minä olen opettaja, en hotelli.
Kiitoksia, professori Tripp.
Hei!
Crabtree. Voi jessus.
Väistätkö vähän?
Grady!
En olisi saanut. Se lojui tässä, enkä voinut vastustaa kiusausta.
Miten saatoin jättää sen tänne?
- Onko Crabtree nuuskinut täällä? - En tiedä, ehkä. En usko.
- Voi helvetti. - Ei!
Älä mene. Olen odottanut sinua koko illan.
Olen imarreltu, mutta tämä ei käy.
Anteeksi. Keskeytinkö opinto-ohjauksen?
Et ole järin hyvä isäntä.
- Sinä olet onneksi hoitanut sen. - Joskus on pakko improvisoida.
- Missä hitossa sinä olit? - Ajelulla James Leerin kanssa.
- Hän tappoi rehtorin koiran, vai mitä? - Mitä?
Poliisi arveli sen karanneen, mutta Gaskell löysi matolta verta.
Melkein kaikki veikkasivat varasta, mutta Terry epäili heti Jamesia.
Onko kukaan muu tullut samaan tulokseen?
- Ei vielä. Se on vain ajan kysymys. - Et edes tunne Jamesia.
- Kuka muka tuntee? - Minä tunnen. Nykyään.
Vietin aikaa hänen kanssaan ja luin hänen tuotantoaan.
- Luitko hänen kirjansa? - Luin.
- Onko se hyvä? - Se on erittäin hyvä. Se on...
- Se on totta. - Minähän arvasin. Missä hän on?
- Lähetin hänet vanhempiensa luokse. - Mitä? Vanhempiensako?
Miksi ihmeessä?
Minusta se oli paras ratkaisu hänen kannaltaan.
Ja ehkä myös minun kannaltani.
- Minä en vain tukenut häntä. - Yllättävää.
Hannah, muistatko paikan, jonne veit hänet? Oliko se tädin asunto?
- Kyllä. - Se oli Sewickley Heightsissa.
- Mikä osoite se oli? - En tiedä. Jätin hänet kadunkulmaan.
- Soita yliopistolle. - Kansliaan on turha enää soittaa.
- Entä rehtorille? - En tiedä.
Olet sotkenut asiasi oikein kunnolla.
- Onko tuo se? - Älä edes yritä.
- En tietenkään ilman lupaa. - 262 Baxter Drive.
Se on puhelinluettelossa.
- Minä ajan. - Minäpäs.
Rakkauden kulkue. Minulla on aavistus. Luissani kihelmöi.
Luissasiko vain?
Olen tuntenut näin ennenkin. Muistatko?
Siitä on pitkä aika, mutta...
Kuinka huonosti sinulla menee?
Aika huonosti. Minua katsotaan kuin en enää olisi siellä töissä.
En taida sopia yhtiön uuteen profiiliin.
- Millainen se on? - No... Kilpailukykyinen.
Perillä ollaan.
Minulla ei ollut mitään asiaa Jamesin vanhempien taloon keskellä yötä.
Tärkeintä olisi ollut selvittää asiat Saran kanssa.
Mutta me olimme päättäneet pelastaa James Leerin.
En oikein tiennyt miltä, koska olin melko varma -
että kaikki, mitä James sanoi, oli täyttä paskaa.
lkkunoita on kymmeniä. Mikä on hänen?
Sanoinhan, että häntä pidetään kahlittuna kellarissa.
Ehkä syyllä ei ollutkaan väliä. Joskus ihminen vain kaipaa pelastusta.
- Onko tämä Rodgers & Hartia? - On.
James Leer.
- Mitä te täällä teette? - Vapautamme sinut. Pue päällesi.
Hieno paikka. Milloin kapteeni Nemo muuttaa tänne?
Kehtasit vielä pilkata kylpytakkiani.
- Kynttelikkö kuului isoisoäidilleni. - Ei sukutarinoita, tai jäät tänne.
Olen kuullut kaiken vanhemmistasi ja isovanhemmistasi.
Uskon sinua. Siksi tulimme. Pue päällesi.
- Voinko laittaa taas tämän? - Laita ihan mitä vain.
- Hän on niin vaatimaton. - Hän on niin herkkä.
- Anna pojalle tilaisuus. - Kaikki nämä ovat erääntyneet.
Mr Leeriä odottaa jättiläismäinen sakkomaksu.
Hän puhuu valtavasti paskaa. Kunpa hän puhuisi totta edes joskus.
Kuuntele.
"Lopulta ovi aukesi. Oli järkyttävää nähdä hänen laahustavan sisään... "
" ...kuin vanha nyrkkeilijä, nilkuttaen ja lyötynä. "
Kuulostaako tutulta?
"Myöhemmin hän siristi silmiään hämärän katkeraan kajoon... "
Poika tarvitsee kustannustoimittajan. "Ja mutisi: "
"'Mikään ei merkitse mitään. Ei mikään.' "
"Se oli todellinen järkytys. Sillä hetkellä poika tajusi... "
" ...että hänen sankarinsa todelliset vammat piilivät syvemmällä. "
"Hänen sydämensä... "
Hänen sydämensä mitä?
"Hänen sydämensä, joka oli aiemmin inspiroinut muita... "
" ...ei enää inspiroinut edes itseään. "
"Se sykki enää vain tottumuksesta. "
"Se sykki enää vain siksi, että se pystyi siihen. "
Olen valmis.
- Oletko kunnossa? - On hän. Mennään mummoasi pakoon.
Hän käy katsomassa minua puolen tunnin välein.
Hän saattaa soittaa poliisille.
Hämätään. Pannaan tyynyjä peiton alle, niin hän ei huomaa mitään.
Kaikkia lippuja vastaan - leffassa käytettiin kinkkuja.
Ei. Minulla on parempi idea.
Hyvää yötä, prinssi.
Mennään yläkertaan. Täällä on huonot vibat.
Juhlat näköjään paranivat lähtömme jälkeen.
Hyvää yötä.
Soitit Sara ja Walter Gaskellille. Kumpikaan ei pääse nyt...
- Haloo. - Walter?
Grady?
- Tiedätkö, mitä kello on? - Minun on 8. 15.
- Se ei taida pitää paikkaansa. - Kello on 3.30.
Tämä on tärkeää, Walter.
Minä...
- Mitä asiaa, Grady? - Olen rakastunut vaimoosi.
- Anteeksi kuinka? - Olen rakastunut Saraan.
- Oletko sinä juovuksissa? - En.
Tule silti huoneeseeni maanantaiaamuna.
- Sara. - Yritin soittaa...
...mutta puhelimessasi on jotain vikaa.
Yksi opiskelijamme on kadonnut.
Vanhemmat löysivät hänen sängystään kuolleen koiran.
Se on minun vikani. Olen yrittänyt kertoa...
En ole tällä hetkellä mitenkään tyytyväinen sinuun.
Eikä ole Walterkaan. Hän on soittanut poliisille.
He epäilevät James Leerin olevan vastuussa kaikesta.
Satutko tietämään, missä James Leer on?
- Hän on sisällä. - Entä Marilynin takki?
Se on autossani.
- Autoni on varastettu! - Ei voi olla totta.
Se on varastettu. Pysäköin sen tuohon.
- Oletko varma? - Tietenkin olen!
No niin. Teinipoliisi saapuu.
Minä hoidan tämän. Hae sinä James.
Onko hän hereillä? Poliisi odottaa portailla.
- Se samako? - Sama mies.
Ei millään pahalla, mutta näytät aika huonolta.
Se on totta. Näytät hirveältä.
Se johtuu rehtorista.
- Kaikki on hyvin. - Selvä. Vireessä kuin viulu.
Mennään.
James, tämä sinun kirjasi...
Se ei ole ollenkaan hassumpi.
- Kiitos. - Eipä kestä.
Aion julkaista tämän. Tästä tulee loistava, kun tätä hieman editoi.
Hienoa. Hänestä tuleekin sitten varmaan seuraava Jean Genet.
Vankilassa ei olekaan kirjoitettu hyviä kirjoja aikoihin.
- Älä hätäile. Me keksimme jotain. - En minä ole huolissani.
- Ethän sinäkään ole? - Kyllä minä hieman olen, James.
Ei se mitään, jos minut erotetaan yliopistosta. Se on minulle oikein.
Toivotaan, ettei siinä käy niin.
- Professori Tripp. - Niin, James?
Vaikka joutuisin vankilaan, olet silti paras opettajani.
Tuotako yliopisto tarkoittaa luvatessaan liberaalia koulutusta?
- Ei kai Walter nosta syytettä? - Se nähdään pian.
Hän tapaa parin tunnin päästä poliisit ja Jamesin vanhemmat.
Hän oli aamulla hieman kärttyisä.
- Soititko sattumoisin meille yöllä? - Taisin soittaa.
- Mitähän mahdoit sanoa? - Että olen rakastunut sinuun.
- Hän kertoi sinulle. - Niin kertoi.
- Mitä sinä sanoit? - Ettei se kuulosta sinun tapaiseltasi.
Tripp!
Mitä me nyt teemme?
- Etsitään takki. - Miten?
Taidan tietää, missä se on. Pyydetään Hannah'n autoa lainaksi.
Totta kai. Avaimet ovat pöydällä.
Kirjasi vieressä.
- En lukenut sitä loppuun. Nukahdin. - Onko se niin hyvä?
- Se on vain... - Vain...?
Mitä?
Sinähän sanot aina tunnilla, että kirjailija tekee valintoja.
Vaikka kirjasi onkin kaunis, uskomattoman kaunis -
se on paikoittain kovin yksityiskohtainen.
Siinä on kaikkien hevosten sukupuut ja hammaskartat ja sellaiset.
Voin olla väärässä, mutta paikoittain tuntuu -
ettet ole tehnyt valintoja.
Et lainkaan.
Mietin, olisiko se erilainen, jos et olisi aina kirjoittaessasi -
aineiden vaikutuksen alaisena.
Kiitos kommentistasi -
mutta en järkyttävää kyllä ole ainoa ruohoa pössyttelevä kirjailija.
Lisäksi yksi kirja, jonka kirjoitin "aineiden vaikutuksen alaisena" -
voitti pikku palkinnon nimeltä PEN -
jonka muuten otin vastaan aineiden vaikutuksen alaisena.
Anna minun auttaa.
- Älä koske siihen. - Hyvä on. Minä ajan.
Jerry Nathan oli siis sinulle velkaa ja antoi autonsa pantiksi.
Minusta alkaa vain tuntua, ettei auto ollutkaan hänen.
- Kenen se sitten oli? - Veikkaan Vernon Hardapplea.
- Konepeltimiestäkö? - Hän sanoi jotain sen suuntaista.
- Mitä esimerkiksi? - "Se on minun autoni, kusipää. "
Auto on siis Vernonilla. Kun löydämme auton...
Löydämme takin.
Kristus sentään! Mistä sinä tiesit?
- En tiedä. Kai se oli jokin vaisto. - Sinähän olet nero.
Hyvä, että olen vielä lahjakas jossain.
Ole varovainen.
Pidä moottori käynnissä.
Minähän tunnen sinut.
Tupla-Dickel jäillä.
- Oola. - Minä muistan kaikki drinkit.
Minä muistan kaikki Oolat.
Muistatko minut?
- Vernon? - Mene sisään, muru! Hänellä on ase!
- Kenellä? - Sinulla! Pudota se!
- Rauhoitu, Vernon. - Miksi hän sanoo sinua Vernoniksi?
Miksi hän on autossani? Hän on hullu. Hän sanoo kai kaikkia Vernoniksi.
- Pudota se ase! - Voi ei.
Se on matkamuisto. Siinä ei ole edes nalleja.
- Paskat! Tunnistan kyllä aidon aseen! - lhan totta.
Voi luoja!
Anna tänne se ase!
Oletko hullu? Etkö näe, missä tilassa naiseni on? Ulos sieltä!
Oletko kunnossa, muru?
Tripp!
Kuka hitto tuo on?
Älä luulekaan. Ei! Älä ammu!
Tule, Tripp! Hyppää!
Mieshän on hullu.
Voi luoja.
Perun sanani. Ammu hänet.
Sinullahan on tietenkin kopiot.
Minulla on toinen versio ensimmäisestä luvusta.
Sepä hyvä. Carlylekin kadotti matkatavaransa.
Se oli Macaulay.
Entä Hemingway, kun Hadley hukkasi tekstit?
Hän ei koskaan kirjoittanut niitä uudestaan.
En halua vähätellä menetystäsi -
mutta ehkä näin oli kuitenkin parasta.
Onko tämä sinusta jonkinlainen merkki?
- Tavallaan. - Ne ovat yleensä hienovaraisempia.
Se taivaalle lentänyt kirja oli siis ainoa kopio.
- Valitettavasti. - Ja se oli sinusta joku merkki.
- Mikä helvetti sinua vaivaa? - Älä.
Sanon vain, että joskus alitajuisesti -
ihminen hakeutuu tilanteeseen tai jopa luo tilanteen -
jossa hän pystyy selvittämään tietyn asian. Se on tapa ratkaista ongelma.
Minäpä sanon, mikä hänen ongelmansa oli. Sinä ratin takana.
- Etkö osoittanutkin häntä aseella? - Hän yritti varastaa autoni.
Vastaa. Osoititko häntä aseella vai et?
No niin! Nyt saa riittää!
Tehty mikä tehty! En halua kuulla siitä enää!
Mistä kirjasi kertoi?
- Mikä sen tarina oli? - En tiedä.
Kirjan ydintä on vaikea hahmottaa, koska se elää mielessä.
Pitäähän sinun tietää, mistä se kertoo. Jos et tiennyt -
niin miksi kirjoitit sitä?
En pystynyt lopettamaan.
Saanko kysyä erästä asiaa, Vernon?
Poika vai tyttö?
Kunhan se on hänen näköisensä, en pahemmin välitä.
- Ymmärrätkö? - Ymmärrän.
- Kiitos kyydistä, Vernon. - Ei kestä. Vielä yksi juttu.
Älä sano minua Vernoniksi.
- Takki, Tripp. - Mitä?
- Tarvitsemme takin. - Tosiaan.
- Oola, tuosta takista... - Niin.
- Se kuului Marilyn Monroelle. - lhanko totta?
Hänellä oli kapeat olkapäät niin kuin sinullakin.
Moni ei tiedä sitä.
Kiitos.
Kirjasi oli varmaan mieletön. Tule, kulta. Mennään.
- Voisitko selittää, mitä teit? - Tulin järkiini.
Onnittelut, mutta mitä James nyt tekee?
Walter Gaskell ei halua panna Jamesia vankilaan.
Hän puhuu vanhempien ja poliisin kanssa ja yrittää etsiä ratkaisua.
- James erotetaan yliopistosta. - Sillä ei ole väliä.
Todella valistunutta, professori. Onneksi maamme lapsilla on sinut.
Kirjailijalle ei voi opettaa mitään. Heille voi vain kertoa omat tietonsa -
ja käskeä heidän etsiä oman äänensä.
Myös niiden, joilla ei ole sitä, koska se on ainoa tapa edetä.
Asiaa auttaa tietenkin suuresti, jos tietää, minne haluaa mennä.
Autan opiskelijoita tajuamaan sen. Se ja Sara.
Ne ovat tehneet viime vuosista elämisen arvoisia.
James ei tarvitse minua enää. Hänellä on sinut.
Minutko?
- Mitä minä voin tehdä? - En minä tiedä.
Improvisoi. Olet aika hyvä siinä.
Tripp!
Sori.
Improvisoi...
Minä en enää improvisoinut.
Tiesin, mitä minun piti tehdä. Minun piti löytää Sara.
Minun piti vakuuttaa hänelle, että hän oli valintani -
ja oli ollut sitä alusta asti.
Ne, jotka ovat käyneet täällä aiempina vuosina, tietävätkin -
että Wordfestillä on eräs perinne. Puhun tietenkin makupaloista.
Paikallisista kirjailijoista, jotka ovat saaneet teoksensa -
vierailevien kustannustoimittajien käsiin.
Susan Lowery Pohjois-Braddockista -
löysi kustantajan lastenkirjalleen Yksinäinen katkarapu.
Nouse ylös, Susan.
Seuraava tapaus on erittäin jännittävä -
koska se koskee yliopistomme omaa opiskelijaa.
James Leer, toisen vuoden kirjallisuuden opiskelija -
löysi kustantajan esikoisromaanilleen -
jonka nimi on muistaakseni Rakastettava kulkue.
- Rakkauden kulkue. - Rakkauden kulkue.
Nouse ylös. Siitä vain.
Hän on tosi outo.
Kumarra, James!
lhmelapsi.
Vielä viimeisenä vaan ei vähäisimpänä -
Bartizanin Terry Crabtree julkaisee minunkin kirjani.
Se on tutkimus Joe DiMaggion ja Marilyn Monroen liitosta -
ja sen roolista Amerikan mytorunoudessa.
Sen alustava nimi on -
Viimeinen amerikkalainen avioliitto.
Ensi vuoteen. Kiitokset kaikille.
Lueskelin tässä taas Tuhopolttajan tytärtä.
Lehdettömän sypressin kuvaus oli henkeäsalpaava.
Kiitos, Q. Mukava kuulla.
Sara!
Hei, Traxler.
Professori Tripp.
- Poltatko pilveä, Sam? - Vain silloin, kun teen töitä.
Hitto soikoon. Oletko tosissasi?
Varovasti, professori Tripp.
En pudonnut, en silloin enkä enää koskaan.
Monongahela-joki nielaisi opukseni, ja kohtaukset loppuivat siihen.
James Leeriä ei erotettu, eikä hän joutunut vankilaan.
Hän lopetti silti ja lähti New Yorkiin hiomaan romaaniaan.
Hannah Green aikoo valmistuttuaan ryhtyä kustannustoimittajaksi.
Crabtree on taas oma itsensä.
Minä puolestani menetin kaiken:
Vaimoni, kirjani, työni, kaiken, mitä pidin tärkeänä.
Mutta tiesin vihdoin, minne halusin mennä.
Ja minulla oli ihminen, joka auttoi minua pääsemään perille.
Finnish Translation by Suomennos: Anitra Paukkula
Finnish Subtitles by Tekstitys: MOVlSlON
Finnish Subtitles Adapted by Mukailu: Gelula/SDl